EN ORIGINAL-DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
WASHINGTON, D.C. - 25 NOVEMBER 1963
När nyheten kom om att president Kennedy mördats började folk att samlas
och stå tillsammans.
En chockvåg drog över hela landet.
Två dygn senare, blev Lee Harvey Oswald, som pekats ut som mördaren
i sin tur mördad av Jack Ruby.
Det bisarra händelseförloppet med två mord i följd ger upphov till frågor.
Vem var det som sköt Kennedy?
Varför sköt Ruby Oswald? Var det en konspiration?
Var högerkrafter inblandade? Var det en rysk sammansvärjning? En kubansk?
Varför?
Det kom som ett fruktansvärt hårt slag.
Bobby var inte sig själv efteråt.
Bobby blev djupt deprimerad.
Han var chockad och påverkad på ett sätt som ingen annan var.
Hela hans liv kretsade kring John Kennedy vid den tiden.
Deras samarbete skulle avgöra landets framtid. Hela världens, faktiskt.
JUSTITIEDEPARTEMENTET
President Kennedy mördades 2,5 månad efter att jag började vid justitiedepartementet.
I huset dominerade förstås en känsla av djup saknad.
Dessutom visste ingen hur Johnson skulle bli som president.
Han kom från södern och hade hållit låg profil i medborgarrättsfrågor.
Men sen stod det klart för oss att han höll medborgarrätt högt.
Vi menar att alla människor har rätt till frihetens välsignelse.
Ändå är det miljoner som berövas denna välsignelse.
Inte på grund av egna tillkortakommanden, utan på grund av sin hudfärg.
Det resulterade i att historiska lagar stiftades i mitten av 1964.
Civil Rights Act, Economic Opportunity Act, som tog strid mot fattigdom,
Medicaid, Medicare och så vidare.
Integrationsledaren Martin Luther King tar emot sin penna.
Kennedyfamiljen får också pennor. Justitieministern får ett halvdussin.
Lyndon Johnson drev igenom det innan han ens varit president i ett år.
Men det förändrade inte Robert Kennedys åsikter om Lyndon Johnson.
Vår president var en gentleman och människa. Det är inte den här mannen.
Han är elak, bitter och ondsint.
Djurisk på många sätt.
Han är svår att ha att göra med om man inte oavbrutet kysser hans ändalykt.
Konflikten mellan Lyndon Johnson och Robert Kennedy gick inte att tygla.
Plötsligt hade vi en ny regering och Bobby befarade att han skulle begränsas
till att ha en byråkratisk funktion medan Johnson fattade de stora besluten.
Jag har sett vad han är förmögen till de gångna tre månaderna.
Han slukar människor med hull och hår
till och med hyfsat mäktiga personer.
Under de här månaderna reste han till Indonesien och Polen.
Justitieminister Robert Kennedy med familj
får ett fortsatt varmt mottagande bakom järnridån.
- Hur står det till, herr president? - Du är riktigt berest. Är du trött?
- Nej, det är inte så farligt. - Det måste vara spännande.
Ja, det känns bra. Jag tror att det är inspirerande för USA.
Ja, den som vill piggas upp gör nog klokt i att lämna Washington.
Ja, vilken skillnad.
Bobby ville göra nåt meningsfullt.
Han tänkte inte bli långvarig som justitieminister.
Det är en mycket ambitiös ung man. Ofattbart ambitiös.
Jag har svårt att greppa den ambitionsnivån, herr president.
- Jag begriper den inte. - Inte jag heller.
Det finns en skoningslöshet i den som skrämmer mig.
Mig också.
Jag har begrundat min framtid en del de senaste månaderna.
Jag har fått förslag om att kandidera i New York.
Jag överväger det, och även flera andra möjligheter.
Att undervisa, att skriva, att resa bort en tid...
Jag har inte bestämt mer än att jag avgår som justitieminister.
Vore det inte bättre om en riktig newyorkare blev senator?
Jag tror att det vore bättre med en medborgare i delstaten New York
som har bott här en längre tid, än med någon annan.
Mr Kennedy, har ni bestämt huruvida ni ska kandidera i senatsvalet?
- Jag har sagt allt jag har att säga. - Okej, okej...
Vad tycker ni om den familjära stämningen på New Yorks presskonferenser?
- Mycket bra. Ni är så vänliga. - Lycka till!
- Adjö. - Lycka till!
Lyndon Baines Johnsons nominering möttes av jubel vid Demokraternas konvent.
Jag har nu nöjet och äran att få presentera Robert Kennedy.
Herr ordförande...
Tack.
Låt dem hållas ett tag, Bobby.
Här borta.
Robert Kennedy var en av landets mest framstående personer.
Han förstod nog att han behövde utnyttja det inflytandet och den makten.
POLITIK I FOKUS KENNEDYS VALKONTROVERS I NEW YORK
Republikanerna i New York nominerar senator Kenneth Keating.
Senatorsvalet i New York uppmärksammas i hela landet, för motståndaren är berömd:
Justitieminister Robert Kennedy vinner i första valomgången.
Kennedy har beskyllts för röstfiske
efter att ha bosatt sig i New York för att kunna ställa upp i valet.
Robert Kennedy, New Yorks nya senatorskandidat
har hyrt denna gård i Glen Cove som hem och som politisk bas.
Tror ni att pratet om att ni är från en annan delstat upphör nu?
Det lär alltid finnas de som inte stöttar Bobby för att han är från Massachusetts
men han tillbringade de första 20 åren av sitt liv i New York och är utbildad här.
Han har betalat skatt i New York sen femårsåldern.
Vad fick ni för intryck av Fultons fiskmarknad?
De har... mycket fisk.
Bobby tog visst ledigt från justitieministerämbetet
för att besöka Fultons fiskmarknad och Staten Island Ferry.
Det är förstås bara två av tusentals sevärdheter i New York
och platser som alla turister bör besöka.
Jag gick i high school i New York då.
När jag kom upp från en mycket välbesökt tunnelbanestation
möttes jag av Robert Kennedy.
Han tog mig i hand och jag blev inte alls imponerad.
Han var liten. Han var grå. Hans hy var alldeles grå.
Hans handtag var slappt.
"Herregud, han är inte alls som sin bror", tänkte jag.
Men han spände ögonen i mig och hans blick var helt hypnotisk.
Hans ögon hade en blå nyans utan like, och han såg så sorgsen ut.
Han ställde sig på en bil för att tala till oss kanske hundra personer där.
Det här är en demokratisk fråga som avgörs av New Yorks medborgare.
Och det var hemskt. Han talade gällt, han stammade, han var nervös...
Jag tänkte att den mannen aldrig skulle kunna åstadkomma nåt.
Det var mitt första intryck.
Om min motståndare får som han vill... Börja om.
Ert område skulle tappa... Nu stakade jag mig.
Skatter. Skolor.
Det tog tid för honom att komma in i det. Folk trodde att han skulle förlora.
ÅK HEM TILL MASSACHUSETTS
Jag gläds åt att vara här. Det är som att komma hem.
Runtom i delstaten har jag mötts av plakat med texten: "Åk hem."
Och här står jag nu.
Ett problem var att han saknade inspiration.
Han tyckte inte tillräckligt illa om Keating.
Men sen gick Keating till angrepp och sa att han medan han var justitieminister
hade haft att göra med nazisttillgångar i Schweiz.
Han beskyller mig för
att vara korrupt och nazistsympatisör
efter min brors och svågers död
och att jag är en lögnare
men jag sänker mig inte till hans nivå.
Där kom inspirationen.
Han påstår att ni har ljugit om honom.
Han ville ju prata om sin bakgrund, men uppenbarligen gillar han det inte.
De hittar ett okänt författningstillägg...
Han röstade mot statliga utbildningsbidrag.
Han har farit med osanning många gånger.
Han röstade mot det 1961, 1960 och 1957.
Det är inte sant.
Han har röstat mot bostadsreformer 23 gånger.
Jag är uppretad.
Vi borde prata om utbildning, bostadspolitik, äldrevård, invandring...
Det har urartat till smutskastning.
- Tack, sir. - Tack.
Jag var på ett par av hans kampanjmöten och han blev bättre och bättre.
Folk pratade om det efteråt. Han gick inte att regissera.
Han var autentisk. Han avskydde manus och ville inte bli styrd. Han var sig själv.
Jag motsätter mig förnöjsamhet och arbetslöshet.
Jag motsätter mig inställningen att vi har gjort tillräckligt i delstaten och landet.
Jag tror att vi kan bättre.
Vi har åstadkommit mycket, men kan så mycket mer.
När han träffade studenter på Columbia University var det som om han vaknade.
Mr Kennedy, många av oss har undrat om ni tänker yttra er
angående de förhör och den utrensning som Joseph McCarthy bedrev.
Jag arbetade för kommittén i ett halvår och tyckte inte om det som skedde.
Jag sa till senator McCarthy att jag misstyckte
och inte ville vara kvar i kommittén.
I februari 1954 var det jag som skrev rapporten om senator McCarthy
och processen mot armén. Jag skrev den rapporten.
Det är min mening att jag då, som ung, tog ställning i en viktig principfråga.
Mr Kennedy, är det inte så att ni utnyttjar delstaten New York
som en språngbräda i era ambitioner att bli president?
För det första har jag stått inför två val de senaste tio månaderna.
Jag kunde ha dragit mig tillbaka...
Jag kunde ha valt att leva på min fars förmögenhet.
Jag har fått frågan om jag tänker sitta kvar i sex år.
Vart skulle jag annars ta vägen?
Jag behöver ju inte titeln, för jag får visst vara "general" livet ut...
Och jag behöver varken pengarna eller kontoret, så jag...
Uppriktigt sagt, och det verkar många i New York ha svårt att förstå
så vill jag helt enkelt göra ett bra jobb som senator. Jag vill tjäna folket.
Orkar ni hålla det här tempot i två månader till?
Jag ska kämpa för segern. Jag tror att det behövs för att vinna.
- Hur kommer ni att trivas med det här? - Hittills har det varit spännande.
President Johnson besökte New York
och talade väl om senatorskandidaten Kennedy som var med under hela besöket.
Bobby!
Det förefaller som om Lyndon Johnson som hjälpte John Kennedy att bli vald 1960
nu själv får draghjälp av namnet Kennedys berömmelse.
På 45 dagar har han rest över 2 400 mil för att träffa New Yorks medborgare.
Vissa ville bara få en glimt av honom. Många ville ta honom i hand.
Somliga ville aldrig släppa.
George Bernard Shaw sa en gång:
"Vissa ser på det som finns och frågar sig varför.
Jag drömmer om sånt som aldrig funnits och frågar: varför inte?"
JORDSKREDSSEGER FÖR JOHNSON
Folket har gjort sin röst hörd med ett rungande stöd för Lyndon Baines Johnson
som blir USA: s 36:e president.
I New York fick Senator Keating ge vika för styrkan i Kennedys namn.
Familjen Kennedy var också framgångsrik i Massachusetts.
Trots att han låg på sjukhus efter en flygplansolycka
blev det en jordskredsseger för Edward M. Kennedy
som nu gör brodern Robert sällskap i senaten.
- Hallå? - Jag bad honom ringa dig.
- Keating har pratat om dig. - Det har gått bra här uppe.
Ja, det är helt otroligt. Det har gått över all förväntan.
- Du har gjort bra ifrån dig. - Vi kan vara tacksamma, Bobby.
Låt oss hålla ihop, som han hade velat.
- Ja, herr president. - Inget ska få splittra oss.
- Absolut inte. - Jag är stolt över dig.
- Tack för hjälpen. - Tack för att du ringde.
- Det var till stor hjälp. - Hej då.
Efter valet gjorde vi ett par filmer med honom i New York.
- East 91st Street? - 93rd.
Hittar du dit?
Han gick runt med ett par av barnen och sjöng julsånger på skolor.
Och vi filmade det.
Det här är min dotter Kathleen.
Och det här är Michael...
...Courtney och Kerry.
Vid ett ögonblick när jag filmade honom
såg jag hur han fick nåt dimmigt i blicken.
"Nu tänker han på Jack", tänkte jag.
Där har vi det.
Jag kände hur det sved i honom.
Jag kände det när jag såg honom i kameran.
4 JANUARI - DAGEN FÖR SENATORSEDEN
Ta framsätet.
Hur gör man nu...?
- Jag vill ju inte köra på hunden. - Nej, du får vara snabbare än honom.
- Är jag senator nu? - Snart är du det.
- Ja, men är det inte vid... - Jo, jag tror det.
- God morgon. - God morgon.
- Kommer du och äter lunch? - Ja.
- Hur är det på departementet? - Jo tack...
- Är du fortfarande vice justitieminister? - Ja.
- Hur länge? - Till den 17:e.
Här kommer Massachusetts senator.
- Hej! Du är på hugget. - Hej.
- Tog du med pressen hit? - Ja.
- Ska vi gå? - Ja, tänkte du promenera?
Säg till att jag kommer ut.
Vi är mitt i det största ekonomiska uppsvinget någonsin i världshistorien.
Man ser så mycket välstånd överallt.
Man ska ha tre bilar och allt som de gör reklam för på tv.
Vi behöver ta ett steg tillbaka och begrunda vad vi vill uppnå.
Den karismatiske Malcolm X skulle hålla tal här på Audubon Ballroom.
Jag hörde skott på höger sida.
Han dog för sin övertygelse.
Bombningarna i Vietnam trappas upp.
De första marktrupperna har nu anlänt till landet med båt.
Vi marscherar från Selma till Montgomery för att uppmärksamma nationen och världen
på att hundratusentals svarta i Alabama förvägras sin rätt att rösta.
Ni saknar demonstrationstillstånd och beordras härmed att skingra er.
Demonstrationen avbryts.
Jag blir hellre dödad på Alabamas gator än gör våld på mitt samvete.
Problem med våld, ojämlikhet inför lagen och kriget i Vietnam
är saker vi kan ta itu med. Vi kan åstadkomma saker. Vi kan göra framsteg.
Francis Bacon skrev att bara Gud och änglarna ska vara åskådare.
Robert Kennedy var en okonventionell senator.
Han närvarade i senaten. Han röstade.
Han närvarade i alla sina kommittéer.
Snittinkomsten för indianer är 1 500 dollar per år, 75 % under genomsnittet.
Han stiftade lagar.
Det är hög tid att höja minimilönen till 1,50 dollar per timme.
Vi har diskuterat statlig lagstiftning om handeldvapen
och behandling för narkotikaberoende.
Människor i området utsätts för giftiga utsläpp.
Jag var så kallad "valmansassistent".
Jag tog emot samtal från oroade newyorkare.
En ensamstående mamma i Harlem ringde:
"Råttor gnager på mina barns tår på nätterna.
De vaknar skrikande för att råttorna gnager."
Jag trodde inte mina öron.
"Mr Kennedy är mitt enda hopp", sa hon.
Jag tog reda på vad hyresvärden hette och ringde upp.
"Jag heter William Arnone och jag ringer å senator Robert F. Kennedys vägnar.
Mrs Smith har råttor i lägenheten som biter hennes barn i tårna.
Vad tänker ni göra åt saken?"
Jag fick alltid samma svar: "Skulle Robert Kennedy bry sig om hennes ungar?"
"Ja", svarade jag. Och nästa dag ringde hon igen:
"Skadedjursbekämparna har varit här. Råttorna är borta, tack vare mr Kennedy."
Han reste också till Sydamerika.
När jag är här i Brasilien vill jag göra klart att jag är för pressfrihet...
...demonstrationsfrihet och fria val.
Och han var förstås i Sydafrika.
Det finns diskriminering i New York
och det råder apartheid i Sydafrika.
Varje gång någon slår ett slag mot orättvisor
sprids ringar av hopp på vattnet.
Det kändes som om han hade en dubbelgångare
för han kunde omöjligt hinna med allt själv.
Vi köpte trummor, dumt nog, vi har ju huset fullt av barn...
Och jag bävar inför vad min fru har shoppat.
Han hade en förmåga att få kontakt med människor.
Jag följde med honom när han reste runt och samtalade med människor.
Det var lärorikt för oss båda.
Ett exempel var druvplockarstrejken i Kalifornien.
DELANO, KALIFORNIEN 1966
Huelga är spanska för "strejk".
Mer än hälften av arbetarna på vingårdarna i Delanoområdet har gått ut i strejk.
César Chávez, en självutnämnd socialarbetare med åttaårig skolgång
leder en revolutionär arbetarrörelse.
Vi vädjar om social förändring
och rättvisa för jordbruksarbetare.
Kom ut, bröder! Vi väntar på er!
Ni får högre lön nu för att arbetarna har strejkat sen den 9 september.
Vi organiserade jordbruksarbetare i Central Valley i Kalifornien
där plantageägarna behandlade oss som livegna.
Bara snäppet bättre än slaveri.
- Hur mycket tjänar ni på ett år, mr Peña? - Ungefär 2 500 dollar.
- Har ni några pengar på banken? - Nej.
- Vad får du för en dags arbete? - Bara två dollar.
- Två dollar om dagen? - Ja.
För 20 dollar i månaden bor familjer om sex eller fler i små plåtskjul.
Arbetsgivarna tillhandahöll inte ens toaletter för arbetarna.
Så vår bedömning var att det behövdes en stor strejk.
Vi kämpar för alla! Inte bara i Delano, utan för alla i hela USA!
Mina barn går inte säkra på gatorna när ni är här!
- Vi ska segra vad ni än tycker om saken! - Vi lär bli rika på er fattiglappar.
Vi tillämpade förstås icke-våld
men utsattes ju för våld från plantageägarna.
De siktade på oss med gevär och försökte köra på oss med sina bilar.
Om vi försökte stå strejkvakt greps vi av polis.
1966 kom jag i kontakt med Chávez och Huerta i samband med druvstrejken.
Vi fick senatens jordbrukspolitiska kommitté att hålla ett möte i Delano.
Bob Kennedy ingick i den.
Folk hade frågat mig om Robert Kennedy kunde komma till Kalifornien
för att det kunde göra stor nytta.
Jag gick in till Kennedy, fattade mig kort, och han sa: "Javisst."
"Javisst"?
Ville han inte veta mer om vad saken gällde?
När det var dags och vi satt på flyget dit så vände han sig mot mig:
"Peter, vad ska jag hela vägen till Kalifornien och göra?"
Så jag förklarade för honom, och väl på plats fick han upp ångan direkt.
Det handlar inte bara om löner.
Det handlar också om bostäder. Det handlar om skolor.
Det handlar om levnadsförhållanden och det handlar om framtidstro.
Kommittén är fast besluten att ta itu med det här
för att inte bara ni, utan framför allt era barn ska få ett bättre liv.
Om jag har anledning att tro att det kan bli problematiska upplopp
så är det min plikt att förhindra det.
- Så då ska ni gripa dem? - Absolut.
- Väcka åtal? - Ja.
- På vilka grunder? - Brott mot möteslagen.
Det var ett intressant val. Vem har sagt att det skulle bli upplopp?
Männen som de pratade med på fälten sa:
"Om ni inte får bort dem skär vi hjärtat ur kroppen på dem."
Så hellre än att låta det ske avlägsnar vi orsaken.
Här förekommer ingen polisbrutalitet.
Här misshandlas ingen. Det här är inte Selma i Alabama.
- Får jag avsluta frågan, senatorn? - Javisst.
Jag måste säga att det är högst intressant att ni plötsligt får höra rykten
om att nån tänker ställa till med bråk
och ni griper dem utan att de har gjort nåt fel.
Ska man gripa nån som inte bryter mot lagen?
De står i färd att göra det, så...
Jag föreslår att sheriffen och distriktsåklagaren ägnar lunchrasten åt
att läsa USA: s konstitution.
Vi fick Bob att följa med oss och inspektera arbetarnas bostäder.
Både bostads- och arbetsmiljön var fruktansvärd.
Senatorn följde med och kunde verkligen få kontakt med alla han pratade med.
Han behandlade alla som medmänniskor, oavsett vilket liv de levde.
Bob sa: "Jag har förstått att ni står strejkvakt vid Di Giorgios gård."
"Ja, det är i närheten." Så han följde med och stod strejkvakt.
Det var första gången en politiker hade hållit strejkvakt.
Arbetarna skanderade: "Leve Kennedy! Kennedy som president!"
Kennedy och Chávez hade inte träffats förut och de började samtala tystlåtet.
Har ni stöd hos arbetarna?
Ja, både hos arbetarna och hos arbetare runtom i landet.
Det bildades en ring av människor.
Sen blev det två rader, tre, fyra, fem, sex, sju rader med människor runt dem.
De längst bak hörde förstås inte ett ord.
Inte ens jag hörde, och jag stod precis bredvid dem.
Men alla stod som trollbundna...
...förundrade över det som utspelade sig.
Och därmed var bandet mellan dem ett faktum.
Går det bra nån gång efter 14.15? Bra, det går snabbt.
Bra. Tack, senatorn. Adjö.
På Robert Kennedys senatskontor lyckas man behålla lugnet i den storm som råder.
De får fler samtal än nåt annat kontor på Capitol Hill.
Fler väljare hör av sig, mer post, fler inbjudningar, mer av allt.
Han håller daglig kontakt med sin yngre bror och mer erfarna kollega,
Massachusetts senator Edward Kennedy.
Jag upplever att det råder besvikelse i landet på hur Sydostasien hanteras.
Det stämmer nog, i och med Vietnamkrisen.
Senatorn har försökt staka ut en ny politisk väg.
Han yttrar sig om Vietnam och tar ställning för minoriteter.
Det råder avgörande meningsskiljaktigheter
mellan mig och regeringen i Vietnamfrågan.
VETERANER FÖR FRED I VIETNAM
Människor protesterar mot USA: s inblandning i Vietnamkriget
i massmöten och demonstrationer.
ELDUPPHÖR I VIETNAM
GÅ MED OSS FÖR FRED I VIETNAM
Varför är vi i Vietnam?
Jo, först och främst för att en vänligt sinnad nation
har bett oss om hjälp mot ett kommunistiskt angrepp.
Jag var i Vietnam titt som tätt som ordförande i rådet för Asienrelationer.
Det var fruktansvärt.
Det folk glömmer är att Johnson fick kriget i arv från Kennedys.
Det började under Eisenhower, men Jack Kennedy...
Det tar emot att säga det, för han var ju min vän
men det var han som utökade vår inblandning.
Johnson behöll Kennedys regering.
Det var samma regering, samma generaler... Det kunde inte Bobby komma ifrån.
Bobby tyckte att man inte bara kunde ge upp.
Vi har förstås ett åtagande i Vietnam som måste hållas.
Nordvietnam och kommunisterna står för en aggression som vi måste vi svara på.
Men med tiden förstod han vilken katastrof kriget var.
Det gick inte att vinna.
Jag motsätter mig bombningen av Nordvietnam. Den saknar militärt syfte.
Lyndon Johnson var fast besluten att vinna kriget.
Vi behöver därför öka antalet inkallade
från 17 000 till 35 000 per månad.
Kennedy ville inte bli ovän med Johnson.
Om nån påstår att den rådande situationen i Vietnam
är president Johnsons ansvar, så är det orättvist. Han har ärvt situationen.
Men han hade inget val.
Vi känner alla stark oro för mängden sårade, stupade och lidande
bland våra unga män i Sydvietnam.
Vi är oroliga för hur våra militära handlingar påverkar Vietnams folk.
Jag tror på en mellanväg.
Jag tror på vapenvila och en fredlig uppgörelse.
Ni borde nog umgås mer med er vän mr Kennedy.
Hans engagemang i Vietnamfrågan är för stort
och han hetsar sin pöbel mot oss.
Vi är inte i Vietnam för att agera hämndängel och sprida död och förstörelse
över vägar, fabriker och tusentals vietnamesers hem.
Somliga vänder sig mot sina ledare, mot sitt land och mot våra soldater.
Vi ska förhandla.
"Stoppa bombningarna och säg att vi vill förhandla - och det nu", säger Bobby.
Men nåt besked från Hanoi kan han inte uppbringa.
Jag ger mig ogärna in i diskussion med den pissmyran, men vi får väl se.
I år lägger vi 600 miljoner dollar på att gynna ekonomisk tillväxt i Sydvietnam.
Men det statliga stödet till lika många invånare i New York
blir bara en sjättedel så stort.
Sydvietnameserna behöver stöd, men det gör också amerikaner.
Första gången man träffades bad Bobby mig eller andra journalister som jag
att visa honom runt så att han fick prata med folk på marken.
Jag uppskattade hans medkänsla för människor som inte hade det bra ställt.
Vad säger ni om det här?
Faktum är att i stället för en förbättring
så ser vi försämringar i hela landet trots statens program.
Det finns fler nedgångna bostäder nu
än det fanns 1960 eller 1955.
Det finns fortfarande människor som är mycket fattiga
som inte får arbete och utbildning, och barn som går hungriga.
Han skulle aldrig ha fått för sig att skylla folks fattigdom på dem själva
som vissa svin gör i dag.
Det finns en främmande nation inom våra gränser.
Ett annat Amerika.
En ung lärare vid en gettoskola sammanfattar situationen:
"Böckerna är skräp, färgen flagnar, källaren stinker
lärarna kallar en för nigger och fönster rasar ner i huvudet på en."
Dessa amerikaner som är utfrusna från samhället påminner oss om sin existens
bara när staden exploderar i desperata handlingar av slagna män.
Krig bröt ut i området Watts i Los Angeles.
FREDAG EFTERMIDDAG
Vi har tröttnat på att bli hunsade av vita.
På vilket sätt blir ni hunsade?
På alla tänkbara sätt. De stoppar oss på gatan
sparkar in vår dörr, släpar in oss på förhör, sparkar ut våra tänder...
Ja, nu stoppar de förstås folk på gatan.
Det har pågått länge.
Upp med händerna, säger jag! Släpp väskan!
Upp med händerna! Sätt fart!
Det här är den största krisen i landet sen inbördeskriget.
Detroit är omskakat efter fyra dagar av upplopp, plundring och mordbränder.
Missnöje med socialpolitiken ligger bakom upplopp i gettot Roxbury i Boston.
New Jerseys största stad Newark har nu skakats av rasupplopp i fem dygn.
Ni kom nyligen hem från Vietnam, sergeant.
Hur känns det att komma från en krigszon i ett främmande land till en i sitt eget?
Inte bra. Det är inget jag är stolt över, men jag gör min plikt.
Det måste göras.
Han betraktade inte upploppen som brottslighet
utan en missnöjesyttring från en del av befolkningen
som hade blivit orättvist behandlade och förtryckta i 250 år.
Människor är hungriga och har fått nog.
De lägger miljarder dollar på raketer som skickas till andra länder
medan folk här hemma går hungriga och arbetslösa.
Allt tyder på att situationen inte kommer att bli bättre.
Människor har en hopplös tillvaro. Det räcker inte att bura in folk.
Man kan inte sätta alla i fängelse.
Det stora problemet med våldet är att vi aldrig har varit våldsamma.
Vi har varit för icke-våldsamma!
Folket har rätten på sin sida.
De har all rätt att gå ut på gatorna och ta till vapen för sin sak.
Plundring, mord och mordbrand har inget med medborgarrätt att göra.
Vi tolererar inte laglöshet.
Men lika klart står det
att det är lönlöst att bara försöka dämpa explosionerna utan att angripa orsaken.
Därför har jag föreslagit initiativ till byggande av bostäder i slummen
och även av verkstäder och affärslokaler
för att skapa en samhörighet med affärsverksamhet som har saknats tidigare.
Det har varit ett misstag att helt förlita sig på statligt stöd.
Robert Kennedy och hans stab har dragit igång ett samarbete över partigränserna
för att blåsa nytt liv i gettot Bedford-Stuyvesant.
Bed-Stuy-programmet var kontroversiellt.
Han var övertygad om att problemen inte kunde lösas på federal nivå.
Han ogillade beroendekulturen som regeringens reformpaket skapade.
Om inte samtliga USA: s städer ska gå under måste vi hjälpa folk ur bidragsberoende.
Bidrag är inte lösningen. Det förstör individen och hans familj.
Den enda lösningen är att göra arbetstillfällen tillgängliga.
Annars kan man inte säga åt folk att arbeta.
Men det var inte lätt, för på lokal nivå litade man inte på honom.
En förtroendevald kallade honom för "den blåögde vite djävulen".
Är det inte bara ett slags liberal kolonialism?
Självklart. Vi lever i en koloni.
Varje gång de känner att de vill göra nåt för svarta
så kommer de hit och gör det själva.
De kommer inte hit och säger till organisationer och människor här:
"Vi vill göra nåt för området. Hur gör vi det bäst?"
På grund av det har svarta fått nog av samhället.
Jag minns det svala mottagande Kenny fick av de ledande i Bedford-Stuyvesant.
De sa till honom, enligt vad jag läste i tidningen:
"Utnyttja inte vår misär för att skapa rubriker."
I vilken utsträckning har ni försökt engagera medborgarna i Bedford-Stuyvesant
i planeringsarbetet?
Jag tror att framgång i Bedford-Stuyvesant
är beroende av medborgarnas driftighet, påhittighet och mod.
Det första föremålet för projektet var 400 fyravåningshus
i olika grad av förfall.
Mitt intryck av honom var att han var uppriktig och rak på sak.
Han var stenhård.
Tänk bara vilket stöd han lyckades uppamma
från ledare, arkitekter och högt uppsatta bankchefer.
Renoveringsarbetet har gett arbete åt 272 oerfarna, arbetslösa invånare
som annars hade varit hänvisade till gatan.
Jag lyckönskar Bedford-Stuyvesants medborgare.
Vi har plågats av en splittring mellan svarta och vita i USA.
Faktum är att vi kan samarbeta, att vi kan bygga ett bättre samhälle
och att vi ska göra det och få ett bättre land för nästa generation amerikaner.
Tack så mycket.
Han var före sin tid.
Han ville göra Bed-Stuy till ett pilotprojekt.
Han ville uträtta så mycket gott som möjligt så snabbt som möjligt.
Men det räckte inte.
Han ville veta hur såna här program verkligen fungerade i verkligheten.
Med två medborgarrättslagar och tre år med de nya lagarna mot fattigdom
så är svarta i Mississippi fattigare än tidigare och bostadsbristen större.
Utbildningsnivån är låg och det råder förtvivlan.
Vi har en mycket allvarlig kris i Mississippideltat.
Vi hade stora problem i Mississippi
så när jag blev inbjuden för att vittna om det så gjorde jag det gärna.
Det handlar om människor utan yrkeskunskap, ofta analfabeter
som saknar bostad och arbete, och hopp om att finna något.
Jag var inget fan av Robert Kennedy, för jag mindes honom från McCarthy-tiden
och från justitiedepartementet och avlyssningen av Martin Luther King.
Han blev givetvis starkt påverkad av att mista sin bror
men min bild av honom var ändå inte särskilt positiv.
En kvinna i Leflore County med sex barn står utan inkomst och arbete.
Hon förvägras socialbidrag och har inte råd med mat till sina barn.
Det måste åtgärdas.
Det största problemet i Mississippi just nu är hur folk ska få mat över vintern.
Läget är akut och måste åtgärdas.
Jag bad honom att åka dit själv och se
att det faktiskt fanns svält och barn med uppsvällda magar i Amerika.
Kennedy och Joe Clark var de första som kom dit.
Det var ett stort genombrott, för Robert Kennedy fick med sig pressen.
Det var väldigt viktigt.
Rikemanssonen Robert Kennedy
har kommit till Mississippi för att se fattigdomen på landsbygden.
Vad har ni att säga om fattigdomen här i den fattigaste delstaten?
Med tanke på att vi har en bruttonationalprodukt på 700 miljarder
och försvarskostnader på 75 miljarder...
...så borde vi kunna göra mer för våra fattiga
och barnen som inte väljer var de ska födas, men som saknar mat.
Här råder omfattande hungersnöd.
Här finns barn med uppsvällda magar.
Vi gör inte vad vi borde i det här landet för att ta itu med det här problemet.
Där vi gick från hus till hus sa Robert Kennedy till mig:
"Jag har rest i hela världen, men aldrig sett nåt liknande."
Robert Kennedy var inte som jag hade förväntat mig. Han lyssnade och tog in.
Han var vetgirig. Han pratade inte så mycket, men ställde mycket frågor.
- Känner ni till fattigdomsprogrammet? - Nej.
- Head Start? - Nej.
- Trevligt att träffas. - Detsamma.
Jag blev rörd av hans kontakt med barnen...
...och hur han förmedlade känslor genom beröring.
När kamerorna inte var med
försökte han få kontakt med ett spädbarn med uppsvälld mage.
Det var smutsigt, mörkt och fuktigt.
När han kom ut i solen var han påtagligt skakad.
Då skingrades alla mina tvivel.
Vi fick bra kontakt. Jag var tacksam för att han var där, att han såg och kände.
Jag var övertygad om att han skulle göra nåt.
Han hade genomgått en förvandling.
Han åkte hem till Washington och sa: "Ni måste skicka ner mat dit."
Det var fullständigt chockerande.
När Robert Kennedy åkte hem och åt middag med sina barn var han rasande.
Han slog näven i bordet och pekade på barnen i tur och ordning:
"Ni måste göra nåt åt det här!"
Det berättar hans barn fortfarande om.
Fattigdomen på landsbygden gömmer sig ute i det fria. I skogarna och bergen.
Kennedy besöker den fattiga landsbygden i östra Kentucky.
Det är första gången senatorn är här.
Han fullföljer på ett sätt broderns föresatser innan han mördades 1963.
- Vad gör din pappa? - Arbetar.
- Var arbetar han? - Jag vet inte.
Bor ni här i närheten?
I Appalacherna.
Har du några kompisar? Trivs du i skolan?
Vad får du lära dig i skolan? Addition?
Kan du addition?
Vad blir två plus tre?
- Fem. - Bra.
Lyndon Johnson förklarade krig mot fattigdomen för fyra år sen
just här i Appalachiska höglandet.
Men sen dess har presidenten till stor del varit upptagen med Vietnam.
Kriget mot fattigdomen får för små anslag och kongressens intresse har svalnat.
Genom Robert Kennedys rundresa på den fattiga landsbygden
tar han nu åter upp kampen som Johnson aldrig slutförde.
Kriget i Sydostasien och Vietnam
kräver en stor del av vårt lands resurser.
30 miljarder dollar. En del av de pengarna borde gå hit till östra Kentucky
för att lösa problem och skapa arbetstillfällen här.
Jo...
- Hur många barn har ni? - Nio stycken.
Just nu har jag bara min son hemma som snart ska fylla elva.
Just nu har jag bara honom hos mig.
- Har ni sjukförsäkring för honom? - Nej, ingenting.
Hur mycket betalar ni för skollunchen?
30 cent om dagen. Det är mycket. Det blir ungefär 6 dollar.
Det är oacceptabelt
att vi med vår bruttonationalprodukt och det välstånd som finns i vårt land
har invånare som inte får arbete och barn som inte får mat och kläder.
Det är oacceptabelt.
- Träffade ni senatorn? - Ja.
- Hur kändes det? - Väldigt bra. Jag fick ta på honom!
Det är nåt man inte ser varje dag i de här krokarna.
Robert Kennedy var en av de få politiker
som besökte de fattiga områdena i södern på Appalachiska höglandet.
Han var New Yorks senator.
Hej då!
Men han blev en politisk ledarfigur för hela Amerika.
Fenomenet Bobby verkar aldrig ta slut.
Tidningarna skriver förstasidesartiklar om honom.
Andra fläker ut Bobbys ansikte, familj, förmögenhet och hjärntrust.
Han rör sig i alla skikt av offentligheten och är en av landets mest kontroversiella.
Han utstrålar oförliknelig politisk makt
främst för det han kan komma att bli: USA: s president.
Det pågick en ständig diskussion på kontoret.
Vissa ville att han skulle kandidera, andra inte.
Har du övervägt att kandidera i presidentvalet?
Ja, jag tror att alla små pojkar fantiserar om...
- Men du är ingen liten pojke. - ...att bli USA: s president.
Jag har sagt till Kennedy att han kan göra underverk för landet.
Ethel var för det till hundra procent.
Teddy var mot det, som många andra.
Har ni nån kommentar angående hans presidentkandidatur?
Nej, jag...
Jag tror att vi i vår familj de senaste åren har blivit varse
att ödet gör som det vill när det gäller vår framtid.
Många av oss var mycket positiva till det.
Senator Kennedy som president!
Jag sa: "Jag har nog aldrig sagt det, men jag ser gärna att du kandiderar."
Nej. Nej.
Frågan var huruvida jag kandiderar som president och hur stort jag skulle vinna.
Han la handen på min axel och sa: "Jag önskar att det var möjligt."
Medan president Johnson har nåt att säga till om kommer Bobby Kennedy ingenstans.
Ni och Johnson har haft starka meningsskiljaktigheter.
Kan presidenten komma att sätta stopp för er politiska bana?
Det tror jag inte att han har nåt intresse av.
Jag var själv kluven. Å ena sidan tänkte jag: "Han måste."
Landet höll på att rämna.
Landets största demonstration fokuserade på den nya vänsterns två huvudfrågor:
Förtryckande krig utrikes och rasistisk fattigdom inrikes.
Han var vårt största hopp att ena landet.
Vi kan knappast ha en utrikespolitik där vi kräver att få som vi vill
när vi har kaos och blodspillan inom landets gränser som vi kan göra nåt åt.
Å andra sidan anade jag oråd och tyckte att nåt kändes fel.
Det kunde inte sluta väl.
Undertexter: Karl Hårding